Ja, jag heter Valborg och jag kommer från Piteå och har varit
här sedan 1958.
Under den tiden har jag varit hemma i tre gånger och det har blivit
en väldigt en fantastisk förändring egentligen sedan jag
kom hit.
Då vi var bara fem stycken och nu är vi väl 25 åtminstone.
Kom du hit som sjuksköterska då?
Ja, jag hade sjuksköterska barnmorska, utbildning och kom ut
som sådan och jobbade i sjukvården tills.
76 Och sedan dess har jag varit i mer evangeliskt arbete.
När du kom hit tyckte du att du var mycket annorlunda än hemma.
Ja, ja, det går aldrig att föreställa sig hur många som än
berättar om det.
Även fast man ser bilder så kan man inte fatta.
Jag önskar ibland när jag visar bilder hemma i Sverige.
Jag är inte särskilt pigg på det, men jag önskar att man hade
med sig doften härifrån och ljudet och flugorna och allt det
här som som man missar värmen till exempel.
För man kan inte annars.
Det är ju själva atmosfären det, Så det blir lite missvisande.
En gång vid en jobbig plats att bo på.
Nej, det tycker jag inte.
Jag tycker att det har varit väldigt härligt.
Jag jag har.
Jag kan väl säga att jag har haft ett väldigt lyckligt hem.
Från ursprunget alltså.
Men ändå.
Så när jag kom ut hit så har jag väl känt att det har varit ändå.
Det här har varit hemma och här har jag nog haft min allra finaste tid.
Det har jag.
Jag är ensam som du vet.
Och när jag kom hit så.
Vi var två ogifta och så två familjer.
Men jag har för det mesta gått omkring och känt mig som världens lyckligaste.
Så jag liksom inte.
Ja, det har varit någonting som jag tror Gud bara kan ta av en.
Det där att hektar familj och så.
Du har inte saknat familj.
Nej, det har jag inte.
Jag var på väg och då tänkte jag att jag skulle gifta mig och
var på väg till det.
Men men.
Sen så tror jag att Gud kom in i bilden och sen blev det då att
jag åkte ut hit till Afrika och och jag har aldrig känt mig
ensam på det viset.
Man kan vara ensam du på många sätt, men inte inte när det gäller
det just.
Annars tycker jag väldigt mycket om barn och så.
Du kom alltså hit före självständigheten.
Hur har du upplevt de förändringar som har skett i Zambia?
Jag tycker nog att i det stora hela att att man har upplevt det
jag upplevt positivt.
Man vi hade väl rätt så jobbigt i om man säger före Independence
tiden ganska oroligt runt omkring här var det och då tror
jag att man tänkte på vad som hade hänt i Kongo då och tänkte
ska samma sak hända här?
Men vi såg ju det att så snart som Zambia föddes så blev atmosfären
en helt annan.
Även även emot oss emot de vita.
Och ofta har jag ju beundrat afrikanerna här.
Hur man tänker sig att de ändå har haft så pass eländigt på grund
av att de har varit.
De har inte blivit insläppta så som de hade behövt få göra.
Att de skulle jag kunna gett igen på.
Jag undrar ibland själv hur jag skulle hektar gjort om jag varit
i deras kläder.
Ni hittar mig tjuvnyp här och där.
Du tyckte alltså att de hade det svårt innan självständigheten här?
Här ute upplevde man kanske inte det på samma sätt, men när
man kom in i städerna.
Jag vet hur hur jobbigt jag tyckte det var i affärer och på
posten och så där att man skulle stå i olika köer och råkade
vara någon afrikaner som kom och ställde sig i fel kö.
Så blev det då reprimander där och jag har varit med om vid några tillfällen.
Jag har gått, jag har bara lämnat det.
Jag har hållit på speciellt i en affär att jag gick direkt ut.
Jag hade börjat handla, men de sparkade en av av afrikanerna där
i som betjänade och jag bara sade att här handlar inte jag med
utan jag gick ut och det satte aldrig mina fötter igen.
Och det där var ju inte bara en engångsföreteelse, det såg man
väldigt ofta.
Så det var skönt när det blev över faktiskt.
Men hur har du sett på missionens ställning nu efter självständigheten?
Har ni varit respekterade?
Ja.
Tycker jag.
Jag tycker inte att vi har haft någon sett någon skillnad där egentligen.
Snarare snarare tvärtom.
Det tycker jag.
Många av de här ledarna har ju gått i missions skolor förut.
Ja, det har vi och det har de.
Och även Svenska Unde har ju.
Jag har ju stor respekt för missionen och har ju kommit här
och hälsat på oss lite nu och då.
Sen är det så att varken skolor eller sjukvård skulle hektar
kommit igång på det sätt som det har gjort, i alla fall om inte
missionen hade funnits.
Nej, det tror jag inte.
Jag tror ändå att vi har haft en stor uppgift där.
Nu är det väldigt skojigt i i församlingarna.
Till exempel att man att man man ser att det är liksom.
Vi jobbar tillsammans på ett helt annat sätt än vad det var tidigare.
Nu är ju församlingarna överlämnade åt de infödda pastorer
och evangelisterna och vi fungerar mer som ja, vi jobbade
med hand i hand kanske och åker ut till olika församlingar
när de kallar oss.
Och det är inte ont om arbete.
Hur stor församling har ni här egentligen?
Jag tror nu här på en gång att det är väl omkring en 600 medlemmar
tror jag.
Och nu deltar du aktivt i evangelisationen här?
Ja, det gör jag.
Och jag har rätt mycket med ungdomar att göra.
Det är inte det att jag har själv valt utan det är så att de
bara kommer och det tycker jag nästan det roligaste Därför att
jag tror också att det hjälper en att hålla sig ung själv.
Jag är inte så ung som du ser, men jag tror att det betyder väldigt
mycket att att man har umgänge med ungdomar.
De kommer hit.
En grupp unga grabbar varje vecka, en dag i veckan då vi kommer
tillsammans och sjunger och har bibelstudier och pratar öppet
och om problem och så där.
Och det är sådana.
Är det sådana som arbetar här i närheten?
En del jobbar på sjukhuset och andra bor här i närheten.
Tror du att det är svårt att vara ung i Zambia idag?
Ja, jag vet inte om det är svårare än i Sverige till exempel.
Jag skulle tro att vi har ju ett problem i Sverige med arbetslöshet
och det är det ju här också.
Fast den här skulle man kanske kunna göra lite mer.
Här finns en fantastisk stor areal av jord som inte är brukad
som man skulle kunna sätta händerna i om man ville, tror jag.
Men det är väl så att många har gått på.
En secondary school utbildning och då tycker man nog kanske att
det att man inte vill gå tillbaka till jordbruk och så utan
att man skulle behövas på annat vis i landet.
Men den här brytningen emellan det traditionella sättet att leva
och det moderna som nu tränger igenom här vållar inte den problem också.
Ja, jag tror att det kommer att ta en ganska lång tid innan
de har.
Folk i allmänhet har kommit över den här bryggan, liksom för
att nu är det som att de inte liksom.
De vet liksom inte hur de ska bete sig.
Det är man.
Jag tror att många människors konstiga beteende beror på att att
de inte riktigt vet.
Det är så främmande för dem det här att de håller på att bryta
sig ut i någonting nytt och att det kommer att ta sin lilla
tid innan de blir sig själva.
För jag tror ändå att de har varit.
De har varit under ett annat folkslag om man så säger, så länge
så att det kommer att ta tid innan innan den här innan.
Jag är inte den här generationen utan den generation
som kommer att följa innan den är sig själva kommer vara naturlig.
För det tror jag inte att de är nu.
Många.
Det är det här tror jag att man har kunnat se sätt hemma också
i tider tillbaka.
Vad tycker du är värdefullt i den traditionella kulturen här?
Ja, det var en svår fråga det där.
För ni som kommer hit vill väl ändå inte liksom utplåna deras traditionella kultur?
Nej, nej.
Jag.
Jag kommer ihåg när för många år sedan jag hade en.
Vi hade en ungdomsgrupp här, en väldigt fin grupp och vi hade
ledarna i den gruppen.
De flesta jobbade på sjukhuset och så kom vi tillsammans en gång
i månaden och gjorde upp ett program för för de här träffarna
som vi hade.
Det Vi kunde hektar mellan mellan 50 och 100 ungdomar som kom
två gånger i veckan.
Vi hade då table tennis och pilkastning och spel och så där.
Och sen då?
Efter ett par timmar så hade vi en avslutning, en liten gudstjänst.
Det var väldigt mycket folk och populärt var det.
Då hade jag en idé.
Jag hade köpt en trumma.
Du kan se den där förresten, står det.
Och jag tyckte att jag ville föreslå det.
Att vi tog in den afrikanska musiken lite i i sammanhanget.
Och då sa jag det till de här ledarna som var som vi var tillsammans
då och diskutera om programmet.
Och det blev alldeles tyst när jag tala om den trumman.
Så jag frågade om de inte förstod vad jag sa.
Jo, som jag förstår det.
Jag sa Varför säger ni ingenting?
Ja, så sa en av de äldre att han har jobbat länge.
Han är fortfarande hotad av dem, att om du visste vad vi använder
trummorna till hemma i byarna, då skulle du aldrig föreslå att
vi tog med dem i ett sånt här sammanhang.
Och då berättade han att han själv hade varit tidigare i ett
håller på att trumma.
Alltså mera när folk har dansat och han sa Du, du som inte
är hör hemma här.
Du vet inte egentligen vad det innebär och det är okej.
Nu kan du få.
Nu kan vi ta in trumman, men då får du spela.
Så sa han till mig och sen så blev det.
Det blev aldrig något mera.
Och jag jag blev väldigt förvånad då faktiskt för det hade
jag inte väntat mig.
Men det är sant att jag jag visste ju just ingenting om mer
än att man hade hört det här.
Trummandet, det hör man ju om kvällarna också.
Och man vet ju att det ofta.
Så när en människa är död så kan de trumma i flera dygn för att
trumma tillbaka den dödes andar och och det är så mycket sånt
som ligger i trummandet och därför så ville inte de hektar den
in i ett kristet sammanhang.
Annars tycker jag att man ofta hört att det är missionärerna som har.
Hur ska jag säga, måste ta om det där.
Annars tycker jag att man ofta hört att missionärerna har förbjudit trummor.
Ja, det tror jag.
Och jag tror att det är säkert missionärer som som har inte har
varit till något.
Kanske den hjälp som de skulle hektar varit.
Och jag vill ju inte säga att vi.
Vi kanske också säkert också har gjort våra misstag här.
Det tror jag.
Även om man kanske inte kan greppa i något just nu och säga
att det här har vi gjort fel.
Men det har vi säkert gjort för att vi är så vitt skilda kulturer
så att det blir så.
Men jag tror som du säger att det är många som har försökt att
förbjuda allt det här, som har med trummande och och andra annan
musik också och traditionella rytmer och rörelser som som jag
personligen tycker om.
Men vi kan.
Det kanske beror på hur vi är själva också, för jag ser ju det
även i ett svenskt förhållande att jag Jag kan ibland bli så glad
så jag skulle kunna ställa mig upp och dansa inför Herren.
Det skulle jag kunna göra.
Du kanske på sätt och vis passar bättre här då i.
Ja, det är kanske därför jag är här.
Vi är ju lite stelare.
Ja, vet du vad?
Man märker det när man kommer hem till Sverige.
Det är nästan så man får ett slag i ansiktet tycker jag.
Den här värmen här ute.
Jag menar inte värmen i klimatet, men hos människorna och
deras sätt.
Det är en färgstark.
Ett färgstarkt liv.
De lever även om de är fattiga och och trasiga mycket och så, så
är det en helt annan attityd hos dem som vi som man saknar så
när man kommer hem.
Du är det svårt med att få människorna helt omvända här, så
att säga?
Vill de inte ofta hektar kvar sin sina gamla föreställningar också?
Ja, det det är det.
För du vet att nu är det olika stammar, men den stam vi arbetar
bland, de har ju.
De tror ju väldigt mycket på onda andar och nästan allting.
Alla sjukdomar så gott som alla.
Det är inte en sjukdom som vi menar, alltså orsakad av baciller
och virus och sånt, utan det är onda andar alltså.
Och har du blivit uppfostrad i den attityden så är det ju helt
naturligt väldigt svårt att att plötsligt så kommer det en en
någon som talar om att det här är.
Det är inte på det viset.
Nu tror jag ju personligen själv.
Jag är så väldigt mycket engagerad i det jag.
Jag tror på verkligheten av onda andemakter.
Men jag vet också att att Gud kan lyfta en människa ut ur den
här fruktan.
För det är väl det som jag anser är.
Du vet, när man talar om hedendom så kan man ju undra vad
är hedendom?
Och då har jag tänkt så här att det är inte det det här, den
fruktan som människorna lever i, fruktan för onda andemakter, att
jag törs inte göra det.
För tänk om det är någon som går och köper mediciner hos någon
trolldom då och som kan liksom förbanna mig eller kasta någon sorts
förbannelse över mig?
Det.
Det tror de väldigt mycket på.
Och jag vet att sånt här existerar.
Men banden bakåt, kontakten med förfädernas andar.
Och så är det egentligen inte någonting man behöver fördöma.
Nej, jag tror inte att man kan fördöma det därför att det är så
verkligt för dem.
Och det är inte bara att det är att det är en verklighet för dem.
Det är inte någonting som de inbillar sig för att det finns en
makt i det här.
Och jag menar inte att man ska.
Att man ska sopa undan tanken på att sånt här förekommer, för
det förekommer.
Så det vore helt fel om vi sade att äsch, det där är ju bara
nonsens, för det är det inte.
Men det viktiga är, tycker jag, att man.
Att man kan föra deras tankar in i den verkligheten.
Att de behöver inte leva i fruktan, för de behöver inte frukta
för dem förfädernas andar.
Tycker du att du själv har fått en vidgad syn på det religiösa
under din tid här?
Ja, det har jag.
Ja, det här med onda andemakter och sånt prat.
Vet du det?
Ja, det det tänker man ju aldrig pratar man ju aldrig om hemma.
Och det var ju som att komma in i en ny värld bara det.
Och innan jag, innan jag med mitt tänk kunde försöka att tänka
som dem.
Jag tror att det finns ingenting jag har bett Gud om så
mycket som att kunna lära mig och förstå hur de tänker.
För förr kunde jag det.
Jag kan inte det nu, fortfarande helt långt därifrån.
Men jag tror att kommer man dit, då har man kommit en bra bit
på väg för att förstå dem.
Hur ser du på kvinnans roll här nu?
Jaha, vad menar du med med underordnande och så där?
Eller ja, du får ta.
Du kan ta det på vilket sätt du vill.
Kvinnans roll i samhället och kanske i församlingsarbete och så vidare.
Man har ju ofta en känsla av att att kvinnan här hos lambda stammen,
de äger barnen.
Mannen har liksom ingen rätt till barnen.
Så att ett barn sjuk till exempel, och mamman bestämmer att
den ska inte till sjukhuset så har mannen inget att säga till om.
Såvida inte där nu.
Ett väldigt fint otroligt fint förhållande i det äktenskapet.
Men annars är det kvinnan som bestämmer om barnen är hennes barn
så att om hon dör så om mamman dör så är det hennes anhöriga som
tar barnen och det tycker jag nog är rätt så grymt ibland då förstås.
Men annars så tycker jag de.
De försöker ju att dela upp sina sitt jobb i byarna.
Det är inte bara det att mannen bara sitter, inte som man
tänker sig ibland att han sitter och kommenderar utan de har
sina sysslor båda två.
Kvinnan hon hämtar vatten och och sköter sina barn och lagar maten
och sopar och tvättar och sånt medan mannen han han är ute och
han hugger ved.
Då har de sina åkrar.
Så hjälps de i regel åt med.
Han gör i ordning själva grovjobbet, tar bort stubbar i eventuellt
men i alla fall gör rent åkern det grova jobbet.
Sen så är de ofta tillsammans ute också och hackar de med sina hackor.
Alltså luckrar upp jorden och.
Men jag tror att hon hon vanligtvis det är hon som sår majsen
då som det nu är mest.
Sen så har de ju tid då när hon ska rensa sina åkrar då och
ofta ofta så är de.
Är de tillsammans?
Det är de.
Överhuvudtaget så är det väl ett mer jämställt förhållande i
ett sånt här linjärt samhälle än ett linjärt som jag också finns
i Zambia.
Där dominerar verkligen männen.
Ja just det.
Jo, jag tror att det är väldigt stor skillnad på det för här.
Här är de.
Jag tycker det känns väldigt, väldigt fint ibland.
Jag har rätt ofta bott i byar borta en vecka och då får man ju
komma folk inpå livet liksom och se hur de jobbar och hur de
pratar och man sitter med dem på kvällarna vid elden och hur de
verkligen hjälps åt.
Nu är det ju inte så överallt, men i det stora hela så tycker jag
är rätt så fint här.
I jag såg i kyrkan var det ju många kvinnor.
Jag tror att det var fler än män i alla fall.
Är de särskilt religiöst intresserade Tror du?
Du menar kvinnorna här?
Ja, jag tycker det är samma tendens i Sverige och inte bara där.
Vi har det nog så gott som hela vår jord.
Alltså att det är kvinnorna som som är mer aktiva, i varje fall
nu i på det kristna området.
Och jag vet inte vad man kan förklara det med med det att de
är känsligare och lydigare.
Det tror jag att kvinnan är faktiskt.
Men församlingsledare i allmänhet, men ändå.
Ja, vi är nog inte så glada för den utvecklingen här.
Vi hoppas på en förändring för att många, många ledare i de olika församlingarna.
Här är de.
De är väldigt rädda om sin position.
Oj, så nu har vi bildat ännu en Women's Association i kyrkan
och vi ska hektar vår första undervisning nu den här månaden
och det ska bli intressant att vi ska få hit två ledande kvinnor
i varje från varje församling för för en vecka som vi ska få tillsammans.
Det ska bli roligt.
Och du själv är ju en av de ledande i det kyrkliga arbetet här.
Ja, jag försöker att att vara så mycket en av dem som jag kan
och det är också glad åt den utvecklingen.
För när jag kom ut här då, då var man vana då.
Jag minns hur jag jag.
När jag kom in i kyrkan första gångerna så visade de mig en plats
jag hade satt mig ungefär där vi satt idag, ungefär i mitten någonstans där.
Då kom det en av de ledande i församlingen och tog tag i mig och
sa Nej, du ska sitta på första bänken och jag sa nej, det gör jag
inte för jag tyckte det kändes.
Jag ville inte, men han var envis och då sa en av de gamla missionärer
att det är lika bra att du går och sätter dig där.
Men så småningom så har har det där suddats ut så att vi vi
sätter oss precis var vi känner och.
Och nu när jag kommer ut i byarna också och stannar över några
dagar så så har jag ofta.
Ja, nästan alltid så har jag med mig afrikaner och vi bor då tillsammans.
De har ofta byggt upp ett litet glashus då och där, där ligger
vi tillsammans och på golvet eller på marken och äter tillsammans.
Så det är väldigt berikande tycker jag.
Roligt!
Du har ju arbetat med sjukvård här under de flesta av dina år.
På en påve.
Kommer man då i kontakt med människors andliga behov också?
Ja, väldigt mycket det.
Det var en väldigt slitsam tid på ett vis.
Jag trivdes väldigt fint i sjukvården.
Det var jätteroligt.
Men men.
Människan är trasig.
Inte bara ofta.
Inte bara kroppsligt utan hela, hela människan.
Alltså både själen och ande nog.
Och man var så ockuperad av allt praktiskt jobb då, så att det
blev så lite tid över för att sitta ner och prata med en människa
om hennes djupaste behov.
Men det var väldigt många där ändå som man kom i djupare kontakt
med och det är väl de som man upplever sedan som man möter kanske
nu efter så många år.
Men man ser de har blivit gamla och då förstår man inte.
En annan har blivit lika gammal, men man känner att det är
något speciellt mellan en sådan person som man har fått komma
in på livet på.
Ett på ett annat sätt.
Inte bara rent medicinskt utan också andligt.
Men nu ägnar du dig enbart åt det andliga.
Här då?
Ja, det gör jag.
Jag kan ta någon dag på B&B eller så där om de behöver, men
eller på sjukhuset, men det är inte ofta.
Hur arbetar du nu då?
Ja, jag har väldigt många som kommer hit hem, hem till mig och
jag har nu en lista där jag skriver upp folk som väntar på att
få komma hit och få prata.
För det mesta så försöker jag att gå ner på tidigt på förmiddagen
ner till sjukhuset och då går jag en runda så långt jag.
Hindra sorg hos patienterna.
Jag sitter med dem och man kan prata om lite av varje och och där
får man ofta en fin öppning till till ett problem som kanske
finns där, som inte skulle komma fram ändå.
Jag bara går ner där och är Elisabeth som de kallar mig.
Och det tycker jag är väldigt roligt också.
Och det kunde man ju jobba jag full tid och det skulle finnas jobb.
Vad är det.
För problem människorna har här?
De har ungefär liknande problem som vi har.
Att de har materiella problem, naturligtvis på ett annat sätt än
vad vi har hemma i Sverige, till exempel mycket, mycket fattigare.
Men de har.
De har ju inte mycket materiella saker och det är nog
kanske många gånger en lycka när man bor hemma hos folk och ser
att de klarar sig med en sked än en kniv i hela familjen.
Kanske också några emaljerade skålar och några muggar.
Så tänker man vad?
Vad ska vi hektar så mycket grejer för?
De klarar sig ju så bra.
De är glada ändå.
Och de.
Ja, jag kanske kom bort ifrån din fråga nu.
Vad har de för problem?
Ja.
Vi kommer tillbaka till det vi sa om.
Förutom den här fruktan som så väldigt många lever i och det du
vet när de inte tror att de är sjuka på riktigt sätt som vi skulle
tro att vi är sjuka, så gror det i deras i deras undermedvetna
än en än idéer än vad jag kallar för en negativ meditation.
D d d d gnola på den där vad är det som?
Och vem är det som har orsakat nu att jag har fått det här besvärligt
i min fot till exempel?
Eller att jag har den här sjukdomen i mitt bröst eller vad
det är någonstans och så och så.
Det är precis som du tänker.
Det är en bandspelare som som går på.
Du vet kanske själv är att man kan.
Man kan hektar såna där negativa meditationer själv, Man
lägger sig på kvällen, man har varit med om en motgång under dagen
och så går man och lägger sig.
Och så spelar det den där bandspelaren under natten och du
vaknar med samma negativa tankar och vaknar med den på morgonen också.
Och i det där så lever man.
Och det syns ju på en människa som som som lever i den här negativa
och den här fruktan som som en väldigt negativ negativ yttring
i en människa.
Jag tycker nästan att det är det svåraste som jag ser bland människorna
här, just den fruktan som de lever i.
Men kan du ge dem hjälp då?
Inte?
Inte jag.
Men jag.
Ja, jag kan.
Jag kan säga tillsammans med Herren så kan jag göra det och visa hur.
Jag tror inte att människan behöver leva i den här fruktan utan
att man kan samtala om att ta tag i roten till den här fruktan
och ta den i nackskinnet och säga att den här, här är den och
så här är det.
Och det här kan Herren hjälpa mig och Och där människor liksom
får tag i det här så sker det en befrielse.
Och det har jag sett väldigt, väldigt många gånger.
Och det är väl det mest positiva i arbetet.
Just det här med en befrielse tjänst som jag kanske har för närvarande.
Möter du många äktenskapsproblem här?
Ja, där är det väldigt mycket.
Ja, väldigt svårt att finna 111 äktenskap som är där man, där
man älskar varandra riktigt så där man där man.
Där man ser den här kärleks yttringarna där man kan ta i varandra.
Nu är ju det här att de kanske är född uppväxta på det viset att
man visar inte sina känslor så som vi kanske har fått lära oss
på åtminstone många hemma.
Jag vet att det är sådana problem i Sverige också, på många,
många platser eller hos många människor.
Men det är det här med att gifta sig.
Det är ofta som man upplever det som det är mer av en en affärsuppgörelse,
att man.
Jag behöver någon som sopar mitt hus och tvättar mina kläder
och gör min intima, gör mig mat och.
Sen så är det inget de gifter sig inte på, i regel inte så som
att de kyrkligt utan de de flyttar ihop och det har blivit
väldigt mycket mycket mer med skilsmässor på det viset.
Väldigt, väldigt mycket stor skillnad bara på de här åren som
jag varit här som så många flyttar isär nu.
Hemskt många flyttar ihop väldigt kvickt och flyttar isär
lika kvickt.
Man kan ju välja att gifta sig på två sätt i Zambia på traditionellt
vis och då är det lättare att skiljas eller enligt den mer officiella
europeiska opåverkade lagen.
Ni försöker inte få dem att gifta sig kyrkligt?
Nej, vi påverkar dem inte alls åt det hållet.
Vi faktiskt aldrig talar om det, annat än om det kommer någon
och frågar, för vi tycker att det är så.
Det är så det är, så bindande på något vis.
Om om två ungdomar nu kommer och vill att de ska bli vigda i
kyrkan så säger vi inte att det får ni inte.
Men vi uppmuntrar dem inte till det för att vi är rädda då.
Att efter efter en tid så ser de i alla fall isär och då tycker
vi att det är skada då.
Hade varit lika bra om de hade flyttat bara ihop.
Polygami vanligt?
Ja, det är det och det.
Det ser det ut som.
Det blir vanligare tycker jag faktiskt.
Men det måste ju vara ganska komplicerat att hektar flera hustrur
i ett modernt samhälle.
D De har för det mesta inte mer än två då och officiellt, men
det är väldigt många kvinnor.
De är ensamma som bor ensamma därför att deras man bor hos en
annan kvinna.
Och så kommer han då tillbaka till sin första hustru.
Kanske var jag där en månad och såg jag tillbaka till den andra
och så, så lever de.
Men den.
Det verkar för många som att det är det det.
Det är så det ska vara det.
Vi kan inte förändra situationen.
Du menar att även kvinnorna accepterar det?
Ja, jag menar det.
Ja, många gör det.
Jag tror inte att barnen många gånger far illa.
Ja, det måste de ju göra, för de är ju människor i alla fall.
Jag vet att det finns den attityden hos människor att de tycker
att det är ett barn.
Det tar inte skada.
Ett barn här alltså.
Men jag kan inte se att det är någon skillnad på ett barn här och
ett barn i Sverige till exempel.
För.
För får jag en kärlek hos mina föräldrar så tror jag att det påverkar
mig när jag blir vuxen.
Och så måste det ju vara här också, för det har man ser så väldigt
sällan en människa gråta här.
Och jag har försökt att fråga.
Fråga många som som jag nu har fin kontakt med så där och de kan
inte förklara.
De kan liksom inte förstå varför jag frågar om det.
De kan inte se varför, vad det har för en, vad det betyder.
Varför ska vi gråta?
Och jag undrar om inte det beror på att från från första början
så har de blivit fostrade att de ska inte visa vad de känner utan
det blir.
Men det måste ju bli nedstoppad här i den här påsen och
finnas där i alla fall i det undermedvetna.
Och därför tror inte jag att de de kan riktigt bli så där riktigt,
riktigt fria.
För jag tror att det är så med oss alla människor.
Vi behöver någon att prata med.
Det tror jag.
Jag tror att alla människor behöver det var vi än kommer ifrån.
Men jag kan inte se att de här människorna är annorlunda än vi.
Till exempel.
Vi har våra.
Vi har ju våra grundelement, liksom alla människor.
Om vi är födda i Afrika eller i Sverige så tänker jag mig att
vi har samma undermedvetna som vi stoppar ner det ena efter det andra.
Ser du på alkoholen som ett stort problem här?
Ja, det är ett väldigt stort problem.
Har har blivit otroligt stort på senare år.
Väldigt mycket.
Men kan man göra någonting?
Ja.
Ja du det.
Det verkar ju en omöjlighet.
Jag har.
Jag brukar vägra att tala om omöjligheter, för jag tror inte
att vi ska göra det.
Det finns.
Det finns alltid vägar som inte vi ser.
Men men.
Jag kan inte se någon just nu.
Någon riktig klok åtgärd som man ska kunna komma med?
Vi har ju till exempel president Canada nu.
Han han är ju själv ett föredöme där.
Han Jag tror inte ens han dricker kaffe eller te.
Och jag vet att det är flera inom högre poster också som som
som som är föredömliga i sitt i sitt leverne.
Men det hjälper ju inte bara det.
Men det är ju väldigt roligt.
Och.
Men det blir ju fler och fler sådana här öl ställen runt omkring oss.
Så vi håller på nu.
Vi smörbultar.
Gud nu vet vi och ska försöka den vägen för jag kan inte se det
på något annat.
Någon annan, Någon annan lösning?
Precis så som hemma.
Hemma i Sverige så vet jag nu att varje sista fredag i varje i
varje månad under 1980 så är en speciell förbön just när det
gäller alkoholproblem och abort situationen i Sverige.
Jag tror på det för jag tror att det är det mäktigaste vapen
vi har som kristna.
Så just det här inte bara en slentrian bön utan något verkligt.
Det blir jobb då alltså Att då, då man, då man blir ense tillsammans
med några andra om att det här, det ska vi inte tolerera.
För det här, det är det är till till, till, bara till en förstörelse
av en nation.
Då kommer det ju inte från Gud och då tror jag man kan gå till
honom på.
Så det är alltså en av dina stora önskningar för framtiden, arbetet här.
Att ni ska.
Att det ska bli en ändring i alkoholfrågan.
Ja.
Jag Har du några?
Har du några andra önskningar?
Ehm, ja.
Det är många önskningar.
Jag.
Jag skulle vilja se församlingarna.
Jag skulle vilja se en mer, en mer utjämning i församlingen.
Det har vi också talat om.
Just det här med att det finns ledare som sitter uppe på församlingen
och som inte släpper in någon ny evangelist.
Någon ung kille som som har kommit kanske från bibelskola och
har och har entusiasm och iver och skulle kunna komma in med nytt liv.
Men men.
Därför att han är ung och de sitter där som stubbar.
Det skulle jag.
Det skulle jag vilja hektar en ändring på.
Det tror jag skulle betyda väldigt mycket och att också kvinnorna
får en helt annan att de får en annan.
Ett annat insteg i församlingen Får får bli mera, komma
mer, medverka mer liksom I1I1 gudstjänst än bara liksom hektar
sitt för sig liksom.
Du tror att missionen har en roll även i fortsättningen i det
här landet?
Ja, det tror jag.
Det tror jag faktiskt.
En fråga som kanske skulle passa tidigare, men jag kanske ska
ställa den.
Upplever ni konkurrensen mellan olika missioner här i närheten?
Nej, nej, det är inte alls.
Ni har ju till exempel katoliker på ganska nära håll.
Ja, men vi har, vi har inte.
Vi har varken.
Vi har ingen.
Vi har inget samarbete.
Vi har inget motstånd.
Vi har.
De jobbar liksom för sig, för det är så väldigt stora områden
så man behöver inte ändå konkurrera.
Vi ser ju att katolikerna har kommit in på de områden som där
vi har haft församlingar.
Det ser ut som att det är en ganska vanlig situation det att
katolikerna kommer där det är verksamhet sen förut.
Det är inte bara i Zambia som man har funnit ut det.
Men vi har.
Vi har ju samarbete när det gäller det sociala med sjukvård
och inga till exempel har det så mycket med båda de två stationerna
här att göra med, med vaccinationer och allt det här hälsovård
som som de uträttar på på olika håll.
Så vi är inga antagonister.
Och i övrigt finns då en liten pingstförsamling här borta också.
Men där har vi ju inte alls någon varken motstånd eller det
kan vi ju för samarbeta då.
Och så Jehovas vittnen förstås.
De de är starka i Zambia.
Väldigt.
Jag tror att de jag vet, de ligger väldigt långt i procentuellt.
Just det.
Tror de täta listan av antalet Jehovas vittnen i världen.
Zambia i grannländerna?
Har de blivit förföljda?
Ja, det har de.
Men inte här.
Det är de inte det.
Och jag tycker här, här, nu så har vi vi.
Vi varken ser eller hör dem särskilt mycket.
För 10:15 år sedan så försökte de nog väldigt ofta att komma in
i, speciellt på sjukhuset med med sin förkunnelse och de.
De kom aldrig fråga utan de gjorde det.
När vi hade lämnat sjukhuset så kom de in och sen när vi kom
tillbaka, då till exempel på lunchtid, då brukar de passa på
och så det.
Men det är precis borta.
Vi har aldrig haft några.
Nå ja, vi har inte haft mycket med dem att göra, att vi har diskuterat
med dem eller så, utan de har mattats av på något sätt.
Jag vet inte hur hur det har skett, men så är det.
Men annars.
De är väldigt starka på längre bort här bortom en poäng.
Och är de.
Ja.
Vad har vi missat?
Ja.
Är det här ditt hem nu?
Kan du tänka dig att stanna här resten av livet?
Ja, jag känner det som mitt hem.
Men nu kan jag tänka mig att stanna här för resten av livet.
Men jag tror inte att jag ska göra det.
Jag tror att att när jag är färdig här liksom.
Så jag vet inte om jag är gammal eller så tror jag att jag
ska åka hem.
Jag vet inte om det är om det är så bra att man stannar kvar här
när man blir pensionerad och gammal.
Jag vet inte det.
Jag tänker så här Jag tänker inte mest.
Jag tänker inte från folkets sida här, utan jag tänker från från
de sida som mina kollegor liksom för att.
Ju äldre man blir ju mer beroende blir man kanske av andra
människors hjälp.
Förstår du?
Jag menar.
Och här brukar ju vi själva.
De förlitar sig på sina familjer när de blir gamla, eller hur?
Ja, det gör de.
De har ju inte några tankar på ålderdomshem och sånt där som vi har.
Men jag tror nog att det är riktigt faktiskt.
Att man är.
Att man inte ska vara till belastning för någon annan här.
För de har ju mycket nog ändå.
Men som det är nu så känner jag mig att jag har kommit hem nu
när har kommit hit.